Васил Левски! Един невероятен урок по патриотизъм и човеколюбие
![Васил Левски! Един невероятен урок по патриотизъм и човеколюбие](https://zemya.bg/wp-content/uploads/2024/07/Левски-850x560.jpg)
Сто петдесет и три години по-късно. По стъпките на Апостола край днешната българо-турска държавна граница в Странджа планина
На 18 юли се навършиха 187 години от рождението на Васил Левски – най-първия син на България.
“Левски имаше ръст среден, тънък и строен, очи сиви, почти сини…” Тези думи са на Иван Вазов. А Марко Марковски, когато свидетелства за срещите на Апостола с жителите на Троян през есента на 1871 г., на няколко пъти споменава за неговите “огнени и сладкодумни уста”.
Големият странджански краевед Янко Керемидчиев, след обстойни проучвания, трасира маршрута на Левски от лятото на 1871 г., по време на второто му посещение в Цариград: Пловдив, Сакар, манастира в Голямо Буково, Босна, Звездец, Бръшлян, Дерекьово, Пирок, Лозенград, Каваклия, южните склонове на Странджа, Цариград. А известният в този край просветител и деец на църковната борба поп Пейо (Петър Киприлов), който лично отвежда Апостола от с. Пирок в Лозенград, а впоследствие в Каваклия, в спомените си свидетелства, че Левски пътува предрешен в странджанска носия под името Бордаров…
Наскоро отново (за кой ли път!) пропътувах разстоянието от столицата през Бургас за Малко Търново. Както винаги, и сега особен трепет усетих в отсечката Босна – Звездец – Бръшлян. Пътя на Левски!
Когато от морския град наближих Босна, откъм запад се зададе един достолепен пътник. В странджанска носия. Ръст – среден, тънък и строен. Очи сиви, почти сини. И с огнените си сладкодумни уста ми се представи – Бордаров.
Той идваше от Голямобуковския манастир, известен като “Живоприемний източник” (“Света Петка”). В днешните български части на Странджа това е единственият възстановен манастир. Превърнал се в основен религиозен поклоннически център за местните българи.
Мълчаливо и смирено постояхме двамата на най-високия връх, разположен в центъра на Босненските възвишения. И за сетен път отчетливо дочухме вопъла от жителите на намиращото се съвсем наблизо село Бяла вода (старо име – Конак). В своята покъртителна жалба, датирана от началото на 1878 г., до великия княз Николай Николаевич – главнокомандващ освободителните руски войски, коначени пишат:
“…Хванаха ни първенците, везаха ги на дървета, горяха им ногите, главата, скопяваха ги и нажежено желязо слагаха на гърдите. Забиваха ножове в гърдите на жени и режаха им ушите за пари. Писъкът на измъчваните беше кански. Прободени деца лежаха по пътищата и жалко въздишаха…”
При това трогателно описание, тук – на връх Босна, малко след запознаването ни, Дякона ме погледна с хубавите си сиви, почти сини навлажнени очи и ме посъветва: “Гледай народната работа повече от всичко друго, повече и от себе си да я уважаваш!… Да се даде правото на всеки народ, па и на всеки човек, който иска да живее почтено и свободно… Ако спечеля, печеля за цял народ – ако изгубя, губя само мене си”.
Продължихме в дълбок размисъл на юг.
“Добря дохте в Звездец!” – този надпис от голяма табела на хорището (селския площад), досущ под сградата на бившия Дом на народната армия, ни приветстваше с добре дошли в селото с предишно име Гьоктепе. Левски свойски се усмихна – познат му беше местния диалект.
След миг обаче и жалбата на гьоктепенци (звездечени) до княз Николай Николаевич от първите дни на 1878 г. обзе нашите сърца. В нея те се оплакват от чиновниците, които разполагали като царе в къщите им, безчестели жените и на тръгване задигали каквото искали и колкото можели. При едно нападение турци и арнаути отвлекли 60 жени и момичета и много невинни дечица изклали. През последните няколко години около 30 първенци от селото били убити, обесени или отвлечени, най-много от съседните юруци…
При отгласа в душите ни на тези ужасяващи събития, в Звездец (по средата на общия ни път) Левски се изправи пред мен с цялото величие на стройната си фигура и ми каза: “Целта ни в Българско е братство с всекиго, без да гледаме на вяра и народност. Ръката си подаваме всекиму, който желае да пролива кръв с нас заедно за живот и свобода човешка… Ако е за Българско, то времето е в нас и ние сме във времето; то нас обръща и ние него обръщаме”.
Пътят ни продължи още по на юг – към прославеното с участието си в Илинденско-Преображенското въстание село Сърмашик (днес – Бръшлян). Поради запазения голям брой стари къщи с важни структурни особености, характерни за странджанския регион, и богатото си героично минало, през 1982 г. селото е обявено за архитектурно-исторически резерват. Това особено силно заинтригува Дякона. Значи миналото не е забравено! С героизма и себеотрицанието на борците, но и със зверствата на поробителите.
През далечната 1878 г. жителите на Сърмашик, както коначени и гьоктепенци, по същото време на годината изпращат своята жалба до княз Николаевич. В нея те се оплакват от съседни турци и черкези, които пет пъти обрали тепавиците, а заптиета, след като взимали сирене, масло и мед, колкото могло да носят, поискали им и по 200 гроша аякъ-тере (пътни пари).
В Бръшлян (преди да се разделим) Апостола се обърна към мен и на изпроводяк с огнените си сладкодумни уста ми рече: “Аз съм посветил себе си на Отечеството още 61-во лято да му служа до смърт и да работя по народната воля… За Отечеството работим, байо, кажи ти моите и аз твоите кривици, па да се поправим и все (за)едно да вървим, ако ще бъдем хора.”
След тези негови думи си взехме довиждане и той продължи към Дерекьово. Едно от най-будните, просветени и сговорчиви в народните работи български села по време на робството. С голямо и хубаво българско училище и (забележете!) две църкви! Тук през 1873 – 1875 г. е учителствал големият революционер и близък другар на Левски Продан Сербезов. Днес Дерекьово, по волята на така наречените Велики сили, е напълно обезбългарено, намира се на турска територия и се нарича Дерекьой.
В началото на 1878 г. дерекьовци също изпращат жалба до княз Николаевич. В нея те се оплакват от прочутия кърсердарин Али Пехливан, който “много хора изколил, много майки разплакал, много моми размомил”. Оплакват се още и от подвизите на някой си Юмер чауш, който за да обере първенците ги наклеветил, че са комити, а свещениците, освен това, откарал в Одрин по искане на гръцкия владика за второ ръкоположение. Селото било нападнато от редовна турска войска и за да се спаси от опожаряване, дало на бея всичкото си злато и сребро и всичко друго “мило и драго”.
Със сигурност вопъла на непреклонните българи дерекьовци е чул и преживял и Апостола.
Преживяното от Босна до Бръшлян за мен беше невероятен урок по патриотизъм и човеколюбие. Затова след раздялата застинах на място, без да смея, а и не можех да помръдна дори. Споходих с поглед отдалечаващия се Дякон.
И раздиран от днешното материално сребролюбие и духовно нискочелие на част от народа ми и някои от неговите водители, преди фигурата на Левски да се скрие и гората да я погълне, понечих да извикам с всичката си сила след него:
![](https://zemya.bg/wp-content/uploads/2024/07/Апостолът-на-свободата-1.jpg)
“Народе????”
Но опитът ми се оказа несполучлив. Съдбата беше решила да не смущава величавия път на великия българин. В средата на третото десетилетие на XXI век!
Едвам успях да прошепна тази дума. Чуха ме само намиращият се наблизо един стар странджански бук (навярно около 200-годишен, съхранил в спомените си събитията още от началото на 19-ото столетие), един кръжащ наоколо белогърб кълвач (включен днес в Червената книга на изчезващите видове) и един благороден елен (който, подплашен от нещо, хукна нанякъде).
А от посоката на изчезващия елен в близката корийка ми се подочуха тихи стъпки и плахи гласове – на някакъв неразбираем (нехристиянски, може би) език. Навярно поредната порция натирени от юг към наша територия “бежанци”…
Взрях се за последно в отдалечаващия се Левски. Той продължи уверено своя път…
Когато се скри, аз свърнах към Малко Търново.
В жалбата си до княз Николаевич от януари 1878 г. малкотърновци, между другото, пишат:
“Ваша светлость,
Взимаме смелость и ние жителите на Мало-Търново, ведно с чифлиците, и Ви поднасяме настоящето прошение.
Страданията ни от години са неизброими и не могат да се опишат, затова ще изберем по-жалостивите, които разкъсват сърдцата ни, и ги представяме пред Вашето честно лице.
Когато дойдеше некой кадия, каймакамин, кърсердарин или заптие, сами ставаха царе и съдници. В която къща искаха, там влизаха, изпъждаха с бой домовника и изпълняваха зверското си поведение… Същото вършеха и всички други чиновници…
Каквото и да поискваше правителството, каазата ни (Виза) всички тегоби разтоварваше върху гърба ни, защото сме българи… Оплаквахме се на властите, но те глухуваха. А когато щеха да събират царски данъци, идваха на лични дни, вадеха ни един по един от църква и ни вкарваха в затвор по цял день…
След заселване на черкезите в околностите ни, ние сме в обсада от тех. Жива стока не ни оставиха и когото срещнеха по къра, убиваха…
Нема да описваме подробно оплакванията, защото нито книга би стигнала, нито време бихме имали, затова спираме и припадаме пред високото Ви подножие и чакаме избавление…”
Влязох в малкия град.
Там, където от 1940 г., едва две и половина години след откриването й, та до днес местната гимназия по решение на учителския съвет гордо носи името на Апостола на свободата.
А недалеч от нея е щабът на малкотърновските граничари. В този миг аз, служилият седем години в славния Седми граничен малкотърновски отряд, си спомних за смелите бойци и командири от Пограничната стража (1887-1946 г.) и Гранични войски (1946 – 1997 г.), както и за техните достойни наследници – българските гранични полицаи (след 1997 г.)
И ги оприличих като доблестни следовници на Дякона.
Тогава си рекох – да, ние, българските граничари от втората половина на миналия век, с признателност и възхита приехме традициите от българските погранични стражари, дообогатихме и разширихме ги, и с гордост и самочувствие ги предадохме на съвременните български гранични полицаи.
Пред погледа ми отново изплува прочетеното за оня, неизвестен като звание и име за мен пограничен стражар началник, чийто професионален път свързвам с паметта за войводата Георги Кондолов. И неговите най-верни съратници преображенци. Както и за един известен боец от времето на Гранични войски. И за неговата майка…
Войводата Георги Кондолов е роден през 1858 г. в малкотърновското село Велика (днес в Турция). На конгреса в местността Петрова нива (Странджанското Оборище) е определен за началник на всички въоръжени сили в Одринско по време на Преображенското въстание (1903 г.). След конгреса Кондолов повежда четата си към село Паспалово (днес в Турция), където в деня на обявяването на въстанието (6 август 1903 г.) е убит от вражески куршум. В предсмъртния си час се обръща към четниците със знаковите си крилати думи: “Делото е свято! Проклети бъдете, ако не продължите борбата!”. Бойните му другари го погребват в Паспаловата могила.
На 5 септември 1925 г. петима малкотърновски смелчаци преображенци – съратници на войводата, начело с Лефтер Мечев, преминават тайно българо-турската граница, достигат Паспаловата могила на турска територия, изкопават и изваждат костите на Кондолов и ги пренасят в Малко Търново. Тази нелегална високорискова, но с изключителен родолюбив заряд операция те реализират с активното съдействие на началника на българския граничен пост в местността Кукуларят.
До август 1958 г. костите се съхраняват в православната църква “Успение Богородично” в Малко Търново (храмът е изграден с помощта на руските войници по времето на Руско-турската война през 1829 г.), а след това в специалната костница в основата на изградения паметник на Петрова нива.
Този български пограничен стражар можем с пълно основание да поставим в редиците на последователите на Апостола. Както, между впрочем, самият войвода Георги Кондолов и неговите бойни другари комитите Лефтер Мечев, Георги Чепов и останалите.
На всяка крачка в града ме следваха и неизбледняващите образи на героите граничари, служили в малкотърновския граничен отряд. Останали завинаги двадесетгодишни. Един от тях е убитият от засада Павел Евтимов.
Ефрейтор Павел Стоилов Евтимов е роден през 1935 г. в София. Постъпва в Гранични войски през 1954 г., става отличен граничар, спечелва уважението и любовта на целия личен състав на заставата. На 6 юли 1955 г. пада пронизан от вражески куршум по време на изпълнение на войнския си дълг в състава на граничен наряд по охрана на границата. Десетилетия наред заставата, в която е служил – намираща се на местността Лъките в района на Малко Търново – носи неговото име.
А на 12 юли същата година – шест дни след смъртта му, неговата майка Гълъбина Евтимова намира сили и пише от столицата трогателно писмо до воините със зелени пагони. Ето пълния текст на тази голяма българка, която с право можем да наречем достойна следовничка на Апостола:
“Скъпи граничари, свидни мои синове!
В дните, когато майките от 66 страни проклинаха войната и разрушенията, заради щастието на своите синове и дъщери, подло от засада враговете простреляха свидния ми незабравим син граничаря Павел Стоилов Евтимов.
Тези, които стреляха срещу сина ми и го убиха, тежко раниха и мен, разкъсаха сърцето ми, но знайте, скъпи синове, че сърцето ми макар и ранено е цялото ваше, на всички граничари.
Живея и ще живея за вас, за малкия ми син Божидар, който ще продължи делото на своя батко.
Мили синове, бъдете винаги нащрек, оръжието винаги да е заредено и готово да накаже всеки подлец, всеки убиец, който би се решил да почерни и други майки.
Обичайте и пазете Родината!”
На връщане от Малко Търново, по обратния път, жалбите отново като оси ме пронизваха. От всички страни, от по-отблизо и от по-далеч. Носещи покъртителна информация за безбройни злини…
А те, изложенията (жалбите) до великия княз Николай Николаевич от януари и февруари 1878 г., са от всички български странджански села. В тях по един покъртителен начин се рисуват турските, черкезките и арнаутските нападения, грабежи, кражби, палежи, безчинства, безчестия, убийства и други жестокости, както и гръцките интриги и предателства върху тукашните българи. След всяка жалба следват подписи на пострадалите и печати.
И от север, и от юг ме връхлитаха автентичните свидетелства за превърнатите в пепелища селища, за жестоките убийства, за многото хора хвърлени живи в огъня, за измъчваните с нажежени ватрали по гърдите и лицата, за побоищата до осакатяване, за непосилните данъци, за изнурителния труд по имотите на поробителите, за откраднатите покъщнина, храна и добитък, за…
Ще споделя само част от тях.
На север от Малко Търново:
Трагична била съдбата на Урумкьово (Инджевойводово), където черкези и турци извършили големи безчестия с момчета и момичета от 8 години нагоре, след което ги убивали…
Голямо е било теглото на заберци – нажежени свредели въвирали в срамните им части…
Визичени пишат, че черкези много жени озлочестили…
И още, и още… Както за Индже войвода, Заберново и Визица. Така и за останалите странджански селища в днешна България. Те получават свободата и се присъединяват към Родината 35 години след освободителната Руско-турска война от 1877 – 1878 г.
На юг от Малко Търново:
Паспаловци се жалят, че турци и черкези им взимали чифтовете с колите, карали ги да им работят нивите, а в това време те разполагали с жените им…
Блачени и маджурци се оплакват: “От как е курдисано селото ни, бащи и деди и ние сега сме роби на турците…”
Трогателно е изложението на величани: “Като ни събличаха голи, намазваха ни с мляко, за да ни хапят мухите и после ни бияха с бичове до посиняване… Срам ни е да кажем какво вършеха с жените и девиците…”
Пиргопловци пишат, че откогато дошли черкезите, не могат да излязат по кърска работа от техните кражби и убийства. При едно последно нападение, съвместно с турци, навързали мъжете, обрали къщите и с жените вършили волята си…
И още, и още… Както за Паспалово, Блаца, Маджура, Велика (родното село на Георги Кондолов) и Пиргоплу. Така и за останалите навремето чисто български или с преобладаващо българско население странджански селища. Те днес, както споменатото по-горе Дерекьово, са напълно обезбългарени и се намират на турска територия. Нека да повторим – по волята на така наречените Велики сили!
Тези вопли със сигурност ги е чул и Дякона. И ги е преживял… Дълбоко и тежко! Искрено и мъчително! За разлика от европейските и световните колонизатори…
А аз днес с умиление и гордост си припомням думите на още един величав българин – за написаното през 1875 г. от Ботев:
Непосредствено преди Априлското въстание е прочутата Саравипова афера в странджанския край – бунт срещу произвола на местните мухтари при събирането на данъците, ръководен от братята Стоян и Желязко и майстор Тома Еменджията. Бунтът предизвиква възторга на Христо Ботев, намерил израз във вестник “Знаме” от 17 май 1875 г.: “Да живеят нашите братия и юнаци в Малко Търново! Техният пример е за почит, за уважение и за подражание.”